Captura YouTube
Filmul Oppenheimer, de Christopher Nolan, este atat un studiu de caractere, cat si o ampla prezentare a istoriei, un thriller inteligent si puternic despre omul care a condus Proiectul Manhattan pentru a construi bomba care a pus capat celui de-al Doilea Razboi Mondial, potrivit unei ample recenzii a filmului, publicata de The Hollywood Reporter.
Pentru a renunta la inevitabilele metafore cu arme de distrugere in masa, este mai degraba un film cu ardere lenta decat unul exploziv. Dar poate ca cel mai surprinzator element al acestei epopei indraznete este faptul ca lupta pentru armamentul atomic sfarseste prin a fi secundara fata de descrierea taioasa a jocurilor politice, in timp ce una dintre cele mai stralucite minti stiintifice ale secolului XX este defaimata pentru ca a exprimat opinii erudite care contravin gandirii americane privind cursa inarmarii.
Cizeland biografia uriasa si definitiva a lui Kai Bird si Martin J. Sherman, „American Prometheus: Triumful si tragedia lui J. Robert Oppenheimer”, din peste 700 de pagini intr-un scenariu de trei ore, Nolan nu a simplificat in intregime intriga densa.
Poate parea o multime de scene in care barbati in tinute de afaceri de la jumatatea secolului trecut stau in birouri si laboratoare si poarta discutii animate despre mecanica cuantica, care uneori nu sunt suficient de clare pentru a permite accesul celor care nu sunt fizicieni. Este o usurare atunci cand, dupa aproximativ o ora, unul dintre teoreticienii din ce in ce mai numerosi arunca bile in recipiente de sticla pentru a demonstra diferenta dintre uraniu si plutoniu ca si componente ale bombei de fuziune.
Dar exista o metoda in abordarea lui Nolan, care devine din ce in ce mai evidenta pe masura ce cele doua audieri distincte din Washington se intersecteaza in prim-plan si ocupa ultima ora captivanta. Iar decizia emotionanta de a incheia cu o conversatie privata anterioara dintre J. Robert Oppenheimer (interpretat de Cillian Murphy) si Albert Einstein (Tom Conti) readuce in mod elegant totul la opiniile personale ale celor doi barbati care privesc ramura lor de stiinta din perspective diferite.
Desi structura in patru acte cere mult de la publicul filmului, rabdarea si concentrarea spectatorilor sunt rasplatite din plin pe masura ce testul „Trinity” din 1945 din desertul New Mexico face loc bombardamentelor devastatoare de la Hiroshima si Nagasaki. Acest moment definitoriu in istoria moderna a omenirii – care il incoroneaza pe Oppenheimer ca erou american, chiar daca pe chipul expresiv al lui Murphy apar scrupule morale corozive – trece apoi la o vanatoare de vrajitoare din 1954, care iti intoarce stomacul pe dos, reprezentand cele mai josnice tactici de denigrare din epoca McCarthy.
Nolan isi construieste cu maiestrie un crescendo dramatic, expunand durerea si umilinta provocate de acea audiere pentru Oppenheimer si sotia sa, Kitty (Emily Blunt), si redeschizand apoi aceste rani cinci ani mai tarziu, in timpul audierilor de confirmare in Senat ale administratiei Eisenhower pentru nominalizarea lui Lewis Strauss (Robert Downey Jr.) ca secretar al comertului.
Intr-un ansamblu puternic de nume grele, Downey ofera cea mai remarcabila interpretare a dramei in rolul lui Strauss, membru fondator si, mai tarziu, presedinte al Comisiei pentru Energie Atomica, ale carui ambitii politice se incurca in razbunarea sa fata de arogantul Oppenheimer.
Actorul il prezinta la inceput bland, redand originile lui Strauss ca un umil vanzator de pantofi. Cruzimea cu care isi urmareste scopurile este afisata abia spre final, cand miza este maxima, revarsandu-se intr-un torent amar de furie. Este un moment uimitor de revelatie si o reamintire a abilitatilor pe care multi dintre cei mai buni actori le-au lasat deoparte in timp ce se zbenguiau jucand supereroi glumeti pentru sume uriase de bani.
Pregatirea extinsa dinaintea testului Trinity devine mai vitala in retrospectiva, deoarece se observa cum asociatiile lui Oppenheimer, atat inainte, cat si dupa ce el si echipa sa din cadrul Proiectului Manhattan s-au mutat la Los Alamos, New Mexico, pentru a accelera dezvoltarea bombei atomice, sunt disecate de operatorii politici care cauta sa-l discrediteze.
In calitate de figura centrala a acestei saga erudite despre oameni si stiinta, razboi si oportunism la Washington, Murphy construieste un portret fin al personajului, facand complexitatea lui Oppenheimer, care vorbeste incet, nu mai putin evidenta pentru ca era un om atat de retinut in exterior.
Ochii patrunzatori de un albastru palid ai actorului sunt o fereastra catre intelectul elevat al fizicianului, catre determinarea sa tenace si, in cele din urma, catre chinul sau pe masura ce ajunge sa-si recunoasca naivitatea si sa se confrunte cu ramificatiile a ceea ce a pus in miscare. In loc sa determine lumea sa se comporte mai bine, asa cum isi imaginase el cu ingenuitate, bombardamentele nu au facut decat sa deschida o usa catre Razboiul Rece si catre amenintarea tot mai mare a unor bombe nucleare mai puternice – o amenintare care rasuna mai tare ca niciodata astazi. Acoperirea primilor ani de viata ai lui Oppenheimer pare oarecum superficiala, iar intalnirile sale cu oameni de stiinta cu vederi asemanatoare tind initial sa se estompeze, desi studiile sale la colegii prestigioase din Europa – pe langa faptul ca i-au facilitat intalnirile cu unele dintre cele mai influente figuri din domeniu – servesc pentru a arata ca abilitatile sale erau in domeniul fizicii teoretice, nu in cel al muncii de laborator. Dar, incetul cu incetul, apar personalitati distincte.
Printre colegii lui Oppenheimer asociati cu Proiectul Manhattan, printre care o mana de laureati ai Premiului Nobel, se numara prietenul sau de lunga durata Isidore Rabi (David Krumholtz, minunat), colegul sau de la UC Berkeley Ernest Lawrence (Josh Hartnett) si ungurul temperamental Edward Teller (Benny Safdie), al carui interes real este dezvoltarea unei bombe cu hidrogen, ceea ce il face sa se ciocneasca in mod amuzant cu ceilalti din grupul de reflectie. Note subtile de umor vin si din partea celui care l-a recrutat pe Oppenheimer, maiorul Leslie Groves (Matt Damon), care supravegheaza proiectul secret de cercetare si dezvoltare si asigura legatura intre guvern si oamenii de stiinta. Un militar de cariera aspru, probabil mai potrivit pentru campul de lupta decat pentru posturile din Departamentul de Razboi, Groves are o maniera severa, dar un respect subiacent pentru geniul lui Oppenheimer, o dualitate pe care Damon o joaca cu un efect emotionant in audierea din 1954.
Rolul lui Blunt pare la inceput limitat la rolul de sotie care il sprijina, indemnandu-si sotul sa lupte mai mult pentru reputatia sa. Dar ea are o scena uluitoare in cadrul aceleiasi audieri, renegand afilierea ei premaritala la Partidul Comunist American fara a-si cere scuze pentru aceasta. De asemenea, Kitty isi arata rezistenta emotionala atunci cand se confrunta cu atasamentul romantic tulbure al sotului ei fata de psihiatrul Jean Tatlock, un rol adus la viata senzual, dar chinuit, de Florence Pugh. Legaturile puternice ale lui Jean cu comunismul contribuie la suspiciunile privind inclinatiile de stanga ale lui Oppenheimer, la fel ca si cele ale fratelui sau mai mic si colegului sau fizician, Frank (Dylan Arnold).
In roluri mici, dar semnificative, Casey Affleck apare in rolul unui viclean ofiter de informatii militare; Rami Malek joaca rolul unui fizician experimental care vorbeste cu pasiune in numele comunitatii stiintifice in timpul audierii lui Strauss in Senat; Kenneth Branagh aduce autoritatea sa obisnuita fizicianului danez Niels Bohr, ale carui cuvinte de avertizare se dovedesc profetice; iar Jason Clarke este un caine de atac infricosator in rolul avocatului special la audierea din 1954.
La controlul de neclintit al lui Nolan asupra tonului si tensiunii contribuie in mod nemijlocit montajul agil al lui Jennifer Lame si, mai ales, coloana sonora extraordinar de puternica a lui Ludwig Goransson. Muzica se combina cu designul sonor pentru a conferi filmului o energie febrila, reflectand viata interioara nervoasa a personajului sau principal.
Regizorul creste cu abilitate suspansul in timpul numaratorii inverse pana la testul Trinity, cand nici cele mai ascutite minti nu au exclus sansele „aproape zero” ca o reactie in lant sa distruga lumea; si cu atat mai mult cu cat fiecare dintre cele doua audieri (filmate in alb-negru) atinge punctul culminant. Alegerea de a nu arata bombardamentele japoneze, ci de a le trai exclusiv prin intermediul rapoartelor radio si prin reactia de bucurie a comunitatii din Los Alamos – un intreg oras construit in mod expres pentru Proiectul Manhattan – sporeste impactul de senzatie, in timp ce imaginile care trec prin mintea lui Oppenheimer nu fac decat sa sugereze oroarea dezlantuita.
Este greu de stiut cum vor reactiona fanii lui Nolan la un film atat de ametitor, curios din punct de vedere istoric si ancorat in gravitate precum Oppenheimer, care are putine lucruri in comun cu maretia melancolica a filmelor sale Batman sau cu inselaciunea inselatoare a unor filme precum Inception sau Tenet. In ceea ce priveste solemnitatea sa emotionanta, este poate cel mai apropiat de Dunkirk, in timp ce imbinarea sa de stiinta si emotie aminteste de Interstellar.
Principala atractie pentru pasionatii de filme va fi reprezentata de elementele vizuale. Filmand cu camere Panavision de format mare si Imax de 65 mm, directorul de imagine Hoyte van Hoytema (aflat la a patra sa colaborare cu Nolan) aduce o intensitate viscerala secventei Trinity si o textura si o profunzime de camp extraordinare numeroaselor scene cu dialoguri. Daca sunteti suficient de norocosi sa va aflati in apropierea unuia dintre cele 30 de ecrane din intreaga lume care difuzeaza filmul in Imax 70mm, veti experimenta un film care, chiar si in cele mai graitoare momente, exercita o influenta imersiva, tragandu-va inauntru pentru a absorbi detaliile moleculare ale fiecarui cadru.
Acesta este un eveniment cinematografic mare, curajos si serios, de un tip de film care acum a disparut practic din studiouri. Imbratiseaza pe deplin contradictiile unui gigant intelectual care a fost, de asemenea, un om profund imperfect, mostenirea sa fiind complicata de propria ambivalenta fata de realizarea revolutionara care i-a asigurat locul in cartile de istorie.
Celebrul propagandist rus Vladimir Soloviov a lansat un nou atac delirant la adresa europenilor in…
Viceministrul chinez al Comertului, Wang Shouwen, i-a spus omologului sau american Marisa Lago, ca o…
Sefii serviciilor de informatii secrete ale Statelor Unite si Regatului Unit (CIA si MI6) au…
Activistii de mediu din grupul Extinction Rebellion (XR) au blocat sambata celebrul Rijksmuseum din Amsterdam,…
Eforturi diplomatice sunt in desfasurare pentru a gasi o solutie pentru a preveni o scurgere…
Incendiul de proportii, de vegetatie uscata, pornit pe pasunea dintre localitatile maramuresene Lapusel, Coltau si…